Syskonbandet
Medlemstidning för Kristna synskadades förening Syskonbandet
nr 10, 2013
Årgång 105

Utkommer i punktskrift, svartskrift och på CD samt som e-post. Oktober 2013.
Adress: Syskonbandet, Gotlandsgatan 46, 5 tr. 116 65 STOCKHOLM. 
Ansvarig utgivare: Anita Örum. Redaktör: Ronny Gilderskär.
Telefon, kansli och redaktion: 08-641 30 45, 641 30 95.
E-post: kansliet@syskonbandet.se eller redaktion@syskonbandet.se
Hemsida: www.syskonbandet.se Plusgiro 3 64 49-7 Bankgiro 342-9552

Innehåll:
Från verksamhetsledaren
Medlemsporträtt
Medlemsnytt
Frihet genom gränser
Boktips
Vad gör ni nu?
Uppmaning till perfektionisten
Påminnelse om releasehelg
Den som ger han får
Plötslig försoning
Kan man få bli lite glad?

Från verksamhetsledaren
Sal efter sal, golv, väggar och tak, pryddes fullständigt av målningar, vävnader och olikfärgad sten. Vad dessa föreställde, symboliserade eller ville skildra för berättelser kunde jag inte se, men att det var häpnadsväckande och vacker konst kunde jag ana och få berättat för mig när jag vandrade genom Vatikanen i Rom. 
Denna överdådighet som var så påtaglig här, och i så många andra kyrkliga salar, kan jag ur en aspekt tycka är rent av onödig. Just ur denna aspekt har ju också takmålningar i kyrkor målats över i historien och av samma anledning valde nya kyrkor som byggdes under 1900-talets väckelserörelse att bygga mycket sparsmakade kyrkorum. Inte bara för att det ansågs onödigt med tanke på hur mycket pengar och arbete som lades ner på utsmyckningarna utan också att dessa tar onödig uppmärksamhet i besöket i kyrkan och under gudstjänsten. 
Under vandringen genom Vatikanen berättade guiden om tankarna bakom all utsmyckning som fick mig att förstå en annan aspekt och se lite annorlunda på saken. Konst av detta slag ska bland annat ge betraktaren en skönhetsupplevelse som får oss att lite grand glimta en föreställning om skönheten hos Gud som är den fullständiga skönheten. Detta är månghundraåriga gamla idéer men för mig blev detta ett nytt sätt att se på konst. 
För den som ser går kanske första tanken på konst till det synliga som finns på väggar och tak, men konsten vi tar in med våra öron – musiken, är lika mycket konst vilket även målningar i Vatikanen skildrar. Har vi inte alla någon gång upplevt något alldeles särskilt inom oss, något slags skönhet, när vi hört någon viss musik? Kanske får vi då glimta en liten, liten smula av den skönhet som är i Gud. 
På tal om musik så är det om få veckor dags för Syskonbandets stora release för vår skiva som släpps. Detta är något att glädjas åt tillsammans, inte bara för de som varit aktiva i projektet utan för hela föreningen, så kom! Mer info finner du i denna tidning. 
Tina Hanson

Medlemsporträtt
Marjatta Piippo, 56 år, Torshälla
Marjatta kom till Sverige när hon var 1,5 år. Hon har RP sedan födseln. Syskonbandet har hon känt till en längre tid och genom en god vän blev hon medlem nu i år. Marjatta är uppvuxen i Eskilstunatrakten och efter att ha bott på litet olika platser i Sverige är hon nu tillbaka i Torshälla som ligger strax utanför Eskilstuna. Att bry sig om människor som har det svårt har alltid legat nära Marjattas hjärta. Varje morgon ägnas en tid till förbön för bland annat hennes två barn och tre barnbarn och för de hon kommer att möta under dagens arbete. Ofta har hon fått uppleva Guds vägledning i jobbet. Tidigare i livet har hon jobbat som fritidsledare och judotränare men har nu sedan en tid tillbaka en halvtidstjänst i Torshälla församling i Svenska kyrkan. Där är hon med och driver ”Café Lyan” som har öppet måndag-fredag 8-11. Dit är alla välkomna och många som kommer är i en utsatt situation med hemlöshet och missbruksproblem och liknande. Där erbjuds förutom samtal och gemenskap en ordentlig frukost samt möjlighet att duscha och tvätta kläder. På tisdagar är det dessutom sopplunch och på måndags och onsdagseftermiddagarna är Marjatta med och håller i ”Finsk värmestuga”. Det har inget med bastu att göra utan är en gemenskapsträff för finskspråkiga och namnet ”värmestugan” kommer av att man är välkommen in i den kristna värmen. Torshälla är ett ganska litet samhälle och jobbet ligger på promenadavstånd och ofta träffar Marjatta på sina gäster på torget och det blir fler tillfällen för samtal.
Berättat för Ronny Gilderskär

Medlemsnytt
Till fridens hem
Per-Erik Kindstrand, Linköping
Avled den 7 juli.

Frihet genom gränser
På årets Hönökonferens fick jag möjlighet att samspråka med en av föreläsarna, Leif Carlsson. Han är författare och lektor vid Högskolan i Jönköping och höll i en serie av bibelstudier under veckan. 
Leif har nyligen släppt en ny bok och fler är på gång.

Hur många gånger har du varit med på Hönökonferensen?
– Detta är fjärde året på raken som jag talar här.
Har du varit med som deltagare tidigare? 
– Jag är från Hälsö som är grannön här och är uppväxt med Hönökonferensen så det är nästan som hemmaplan. 
Vad tycker du är speciellt med Hönö? 
– När jag växte upp tänkte man på Hönö som ett starkt frikyrkligt fäste. Jag var inte med i frikyrkan då utan hade snarare en svenskkyrklig bakgrund, då tänkte man på tältmöten, inte bara Hönökonferensen utan det var Pingst och Missionsförsamlingar, Maranata och Målle Lindberg. Det var en ganska broklig frikyrklighet på Hönö då!

Idag verkar du på Högskolan i Jönköping som lektor i religionsvetenskap. Vad har du mer gjort? 
– Jag har varit pastor i Missionsförbundet på två olika tjänster, i Vårgårda och sedan hos Andreasförsamlingen i Jönköping. Sedan var jag lärare på Korteboskolan, Svenska Alliansmissionens pastors och missionärsutbildning, under många år.
Det har blivit fem böcker genom åren så här långt:
”Lär känna Gamla testamentet”, ”Gud och rättvisan”, ”Tröst och trots”, ”Sex nyanser av Gud” samt den helt nya ”Frihet genom gränser”.

Du refererar ofta till Judiska texter och olika Rabbiners bibeltolkningar?
– Jag tycker att Judendomen ibland blivit som en förlorad skatt. Judendomen är en annan religion men det är ändå inte en annan religion fullt ut, det är på något sätt en väldigt nära släkting och det är litet tråkigt att vi har hållit den här nära släktingen på avstånd så mycket i kyrkans historia. Vi har 2/3 av Bibeln tillsammans. Jag har just avslutat en bok som ligger på tryckeriet som är en mer vetenskaplig produkt som handlar om synen på Judar och Judendomen i svenska skolböcker. Ska man se det historiskt så har Judendomen framställts ganska negativt i många sammanhang. Den nära släktingen har fått lida. Jag är alltid noga att betona att även om den är släkt så är det inte samma sak, Kristus är den stora skillnaden. Man kan ha respekt och möta människor i en dialog och ändå var trygg i ett budskap där jag faktiskt tror på något som är unikt. Och det tycker jag är väldigt viktigt. Det har blivit så svenskt att man inte får stöta sig med någon.

Vad handlar din bok ”Sex nyanser av Gud” om?
– Den tar upp många svåra frågor, det handlar om Gudsbilder i Gamla testamentet. Det var min tanke med den boken att ta upp den Gud vi möter i Gamla testamentet och som vi inte alltid förstår oss på. Det är litet provokativt men Gamla testamentet är inte lätt. Men att man ändå är ärlig när man läser och inte kommer med konstruerade förklaringar som ofta predikanter har gjort för att ”rädda” Gud tycker jag är viktigt. Det är bättre att man får brottas med Gud tycker jag. 
För vilka skrev du boken?
– Jag tänkte som så att Gamla testamentet är ofta en stängd del, man läser inte Gamla testamentet så ofta längre. Min tanke var att skapa nyfikenhet kring Gamla testamentet. Över huvudtaget tror jag att det krävs idag ett slags uppryckande av bibelläsningen bland Guds folk. Och då ser jag det som min uppgift att peka på Bibeln som något intressant.

Den allra senaste boken ”Frihet genom gränser”, vad är bakgrunden till den?
– När jag skrev ”Sex nyanser av Gud” så var det fokus på Gud, ”Frihet genom gränser” har fokus på människan, jag hade tänkt att boken skulle heta ”Sex nyanser av människan”, som en uppföljare, men förlaget ville inte det, men det är en väldigt bra titel som det blev tycker jag. Den beskriver ju människans plats i friheten, men verklig frihet får vi först när vi har vissa gränser, det är tanken. 
Du medverkar i ytterligare en bok som är på gång?
Ja, jag har haft en del föredrag tillsammans med Hanna Möllås om Bibeln och sexualitet så som det har tolkats av Judendomen och kyrkan. Vi försöker närma oss ämnet på ett positivt sätt. Man hamnar så ofta i detta med samkönade äktenskap och homosexualitet, det blir fokus på det problematiska, men vi vill lyfta fram det positiva utan att undvika de frågorna och det råkar slumpa sig så att även denna bok kommer ut nu i höst.

Fotnot: Alla fem böckerna som nämns i artikeln förutom ”Frihet genom gränser” finns som talbok, Daisy. Om du vill ha ”Frihet genom gränser” (Markus förlag) inläst hör gärna av dig till MTM.
Ronny Gilderskär

Boktips
Bernt Mårtensson vill tipsa om Peter Halldorfs böcker som finns som talböcker hos MTM. Inte mindre än 16 titlar finns det och Bernt läser just nu ”Samtal” (2002) som han gärna vill rekommendera.

Vad gör ni nu?
I vår artikelserie om personer som har jobbat på Syskonbandet är turen nu kommen till Gun Eriksson.

När jobbade du på Syskonbandet?
1994-2002 var jag anställd. Sedan har jag haft olika vikariat och begränsade uppdrag fram till 2010.

Vad jobbade du med på Syskonbandet?
Under min anställning var jag verksamhetsledare. Sedan fortsatte jag med tidningen och ekonomin, mestadels hemifrån. Jag gjorde även några inhopp som vikarierande verksamhetsledare under dessa år.

Har du några roliga eller speciella minnen från Syskonbandstiden?
Alla rekreationsveckor och helger som har varit runt om i landet. Och årsmötesdagarna när man möter alla människor, jättemycket jobb men väldigt roligt var det! Många glada, ödmjuka och omtänksamma människor har jag fått träffa bland medlemmarna och fått del av deras livssituation. Det har varit en fantastisk erfarenhet.

Har du kontakt med Syskonbandet eller medlemmar idag?
Jag kom hem från Kongo efter flera år som missionär där innan jag började på Syskonbandet 1994. Jag har fortfarande kontakt med UFSAMC som föreningen heter i Kongo och hjälper Syskonbandet med det.

Vad gör du idag?
Det finns någon reklam på TV som säger att först hade vi två veckor semester och sedan blev det tre osv. och som pensionär har du 52 veckor! Det är väldigt mycket tid men det är inte svårt att fylla den. Jag stickar mycket. Jag scannar in gamla familjebilder med hopp om att någon vill titta på dem när de blivit digitala. Det är ju också ett sätt att återuppleva gamla minnen. Jag läser mycket och jag har fortfarande ganska små barnbarn som jag hjälper föräldrarna med.

Vad tänker du om framtiden?
Om jag skulle vinna en massa pengar, fast jag tar ju aldrig några lotter så det kommer ju inte att hända, då skulle jag vilja bjuda hela storfamiljen på en resa till Kongo. Ett långt arbetsliv i Kongo har satt spår som format oss och jag vet att det gjort det hos våra barn också och jag skulle vilja att nästa generation, barnbarnen, också skulle få uppleva detta.

Har du några hälsningar till Syskonbandet?
Glöm inte bort våra vänner i missionsländerna. De behöver veta att vi finns där, att vi ser dem och bryr oss om dem. Vad det gäller Kongo så vet jag att alla lever i en ekonomisk situation som borde vara omöjlig. De har inga inkomster och inga bidrag från staten. Det går ju egentligen inte men ändå så överlever de och bryr sig om varandra. Mitt i sin misär kan de både skratta i glädje och visa att de bryr sig om oss – vi som har allt materiellt och ändå får vara deras vänner.
Ronny Gilderskär

Uppmaning till perfektionisten
Dikt insänd av Erik Bondesson

Tillåt dig själv att göra misstag,
tillåt dig själv att göra fel,
tillåt dig själv att göra tabbar,
ty dessa är av livet en del.

Tillåt dig själv att vara liten,
tillåt dig själv att vara svag,
tillåt dig själv att vara ledsen,
ty då blir du säkrare i ditt jag.

Tillåt dig själv att be om ledning,
tillåt dig själv att be om stöd,
tillåt dig själv att be om hjälp,
ty alla kan vi hamna i nöd.

Tillåt dig själv att följa vägen,
tillåt dig själv att släppa kontrollen,
tillåt dig själv att bara vara;
du måste inte alltid ha kollen.

Tillåt dig själv att ledas av Herren,
tillåt dig själv att vara optimist,
tillåt dig själv att njuta av livet.
Sluta vara perfektionist!
Erik Bondesson

Påminnelse om releasehelg
Som du kunde läsa om i förra numret blir det glädje, fest och musik i samband med att Syskonbandet släpper sin egenproducerade CD ”Se solen igen” den 16 november.
Kl 18.00 går det av stapeln i Frälsningsarmén Kår393:s lokaler på Södermannagatan 44 i Stockholm. Entré 50 kr vilket kan förköpas hos Syskonbandet eller köpas i dörren.
Efter konserten inbjuds du som medlem i Syskonbandet att fortsätta firandet tillsammans med de medverkande! Det blir festmiddag och trevligheter, även detta i Kår393:s lokal. Självkostnadspris 250 kr. Till festmiddagen måste du föranmäla dig och antalet platser till middagen är begränsade.
Dagen efter, söndagen den 17 november kl 11.00, medverkar Syskonbandet också med sånger från skivan på gudstjänsten i S:t Clara kyrka i Stockholm. Alla välkomnas varmt till denna gudstjänst!

Den som ger han får
En eftermiddag i juli i Stockholm city träffade jag Carl-Erik Sahlberg, före detta präst och direktor i S:ta Clara kyrka. Efter 24 år och ett riksbekant arbete bland de han kallar ”de tilltufsade” i Stockholm flyttade Carl-Erik tillsammans med sin hustru Overa till Tanzania i slutet av förra året där de driver en verksamhet för föräldralösa barn. Jag var nyfiken på hur det går och fick en möjlighet till en intervju när Carl-Erik för tillfället var i Sverige under några sommarveckor.

Ni har ju kopplingar till och har varit i Tanzania många gånger genom åren, men nu har ni alltså flyttat permanent?

– Ja, på luciadagen 2012 kom vi fram till vårt hus som ligger nära Marangu, vid nordöstra sidan av Kilimanjaro. Från början tänkte vi bygga ett traditionellt barnhem med plats för kanske 40-50 barn men flera vi pratade med avrådde oss ifrån det och vi fick tankar om att det går att arbeta på ett annat vis. Nackdelen med ett barnhem, även om man försöker göra det vänligt och varmt, är att det ändå blir opersonligt med ett 50-tal människor på en institution. Om de senare i livet får problem så är det inte så lätt att känna det som sitt hem då det finns nya barn där. Alla som jag har pratat med som vill försöka hjälpa föräldralösa barn, de arbetar som vi gör nu, att man försöker hitta familjer, en mamma och en pappa till de här barnen som tar hand om dem tillsammans med sina biologiska barn. Vi vill inte ha fler än 10 barn i varje familj för att bevara det personliga förhållningssättet. I dagsläget har vi åtta familjehem och ytterligare två, tre är på gång.
Sammanlagt är det cirka 80 barn och sedan är det ytterligare några barn som vi hjälper med matutdelningar sedan tidigare och vi har några albinobarn som vi stöttar på ett annat ställe. Totalt är det 100-125 barn som idag är under ”vårt paraply”. Barnen är oftast mellan 4-12 år och de kommer till oss genom ”mun mot mun”. Det kan vara en byordförade t.ex. som kommer till oss med ett barn. Utmaningen är såklart ekonomin, det är ett trosprojekt men det går bra och den riktigt stora utmaningen är att få tag i bra familjer där det inte finns öl och sprit. Det är ett stort problem i Tanzania. Väldigt ofta så är barnen föräldralösa på grund av det. Pappan dricker och familjen är helt utblottad för pengarna går till sprit och mamman lämnar så småningom med en ny man och överger sina barn.

Vi har en organisation som heter MOKICCO, Mount Kilimanjaro Children Care Organisation som är registrerad och har en styrelse i Tanzania och en styrelse i Sverige. Vad det gäller ekonomin så har vi det här ”tänket” som missionsmannen och diakonimannen George Müller hade, att vi tigger inte om en krona. Vi talar aldrig om att ”nu är det sådan kris, snälla hjälp oss” utan vi litar på Gud, det låter kanske naivt, men Han förser oss med medel och det har Han gjort sedan 2006. Det har aldrig varit tomt i kassan, nästan tomt någon gång, men inte tomt och barnen har fått hjälp. På det här sättet är vi också friare än om man t.ex. driver ett SIDA-projekt som kräver en massa rapportering och byråkrati. Ingen kan heller säga till oss att vi inte får missionera om Jesus. 

Jag har förstått att ert hem, radhuset i Södertälje, fortfarande fungerar ungefär som när ni själva bodde där och öppnade upp ert hem för hemlösa?
– Sedan 1992, det vill säga första tiden i S:ta Clara, fick jag ofta möta människor som var hemlösa. Det var flyktingar eller missbrukare. Och jag skickade dem vidare till de sociala myndigheterna eller stadsmissionen. Men jag skickade alltid med dem att ”hör av dig om det inte ordnar sig för dig” och i 99 fall av 100 kom de tillbaka. Och istället för att jag skulle sitta en halv eftermiddag och ringa runt utan resultat så pratade jag med min fru Overa och vi sa att vi tar de själva.
Och vi började litet naivt, det var en Iransk flyktingmamma med två barn, vi kände ju inte henne men så småningom byggde vi upp en viss struktur. Och genom åren är det cirka 150 personer som har bott hemma hos oss och alla förutom tre, fyra kanske fem har det gått bättre för sedan. De har normala liv idag. Jag tycker det är en ganska hög rehabiliteringsprocent! När vi skulle flytta till Tanzania så bodde det sju personer där som inte hade någonstans att ta vägen. Vi sa ju till dem att ni måste försöka hitta någon annanstans att bo för vi måste ju sälja huset. Det började sedan bli budgivning och priset steg. Vi blev då kontaktade av en man som har lite koppling till S:ta Clara som sa att han skulle vilja köpa huset och driva det vidare i samma anda. Det fanns även ett par i S:ta Clara som var beredda att väldigt gärna flytta in och driva det vidare. Det enda problemet var att de inte hade råd att gå upp i pris till den nivån budgivningen låg. Vi funderade Overa och jag, ska vi ändå sälja till dem och låta alla bo kvar? Och så blev det. Trehundratusen kronor förlorade vi på det. En liten parantes är att vi även hade en ö i Härjedalen som vi bestämt att ge bort till ”Good Foundation” (ett kristet behandlingshem för missbrukare) den var ju taxerad till ungefär 275000 kr och väldigt vacker och kunde bli till rekreation för ”tilltufsade”.

Sedan efter en tid ringer de från Oscar Hirsch stiftelse och säger att vi har tänkt att utse dig till ett eldsjälspris och det brukar bli hundratusen kronor! Fantastiskt tänkte jag! Sedan hörde jag ingenting men en dag i oktober, bara några veckor innan jag slutar i S:t Clara så ringer de igen och säger att nu har vi haft sammanträde och vi har bestämt att vi ska göra något som vi aldrig har gjort tidigare i stiftelsens historia, vi har bestämt att ge en miljon! Det har blivit en lärdom för livet att den som ger han får, nu var det ju inte mina pengar utan de går till arbetet i S:ta Clara, men Gud visar ändå på att man kan ge bort och man förlorar inte så mycket på det!
Ronny Gilderskär

Plötslig försoning
På årets bok- och biblioteksmässa i Göteborg var Göran Skytte inbjuden till ett samtal på temat ” Tillbaka från de nära döda" med anledning av den serie strokes han fick för en tid sedan och som ledde till boken ”Förvandlingar – från död till liv” (se artikel i Syskonbandet nr 5-2013).
Samtalet handlade om hur upplevelsen av att ha varit nära döden och kommit tillbaka har påverkat Skytte och han talade bland annat om vikten av att våga göra bot, att be om ursäkt och om förlåtelse. Efter samtalet är slut kliver Skytte ned från scenen och finner sig plötsligt stå öga mot öga med KG Hammar. De träffades första gången 1997 då Hammar var gäst i TV-programmet ”Skytte”. Göran Skytte skriver på sin blogg:
”1,1 miljoner tittare såg hela programmet, 1 timme långt. Ännu fler såg delar av programmet. Det blev början på en tid då vi kom att stå varandra ganska nära. Han visade mig stort förtroende genom att flera gånger anlita mig som samtalsledare i olika kvalificerade sammanhang.
Men de där olikheterna blev allt tydligare. Det ena lades till det andra. Successivt hamnade vi på olika sidor, i olika läger. Till slut kom det jag uppfattade som en brytning. Därefter skrev jag ibland, under några år, om KG Hammar i tidningar som Aftonbladet och Svenska Dagbladet.
Ingen kontakt. Många hårda ord.
Men nu står han framför mig. Med tårar i ögonen. ”Får jag bli en del av din botgärning?” Plötsligt känner jag en väldig ömhet för honom. Vi omfamnar varandra, nära, tätt, gång på gång. Jag viskar i hans öra: ”Gjorde jag dig så illa?”
Det finns hundratals människor i närheten. Några står tätt inpå och kan se och höra allt, nästan allt. Några fotograferar. Jag ser en som kniper ihop ögonen och knäpper händerna. Resten är suddigt. Jag vet inte hur länge vi stod där, vet inte hur det slutade. Men en stund senare var jag i söndagens gudstjänst. Och då kom tårarna – också för mig.

Några timmar senare: röster i telefonsvararen, ord i mailboxen. Människor som varit vittnen. ”Det starkaste under hela bokmässan… Fantastiskt, stort, starkt… Kärleken är större än våra bilder av varandra… Plötsligt förstår jag vad det betyder att denna dag kanske är den sista i mitt liv… En plötslig känsla av att Gud är på riktigt, här, nära, just nu…”

Och jag själv? Det har gått två dygn. Fortfarande vimmelkantig. Försoning. Förlåtelse. Förklaring. Guds nåd. Tacksamhet. Glädje. Frid. Ljus. Omsluten.”

När det gått några dagar så blir Göran Skytte intervjuad av Världen idag och säger då så här:
” Men de "hårda orden" och meningsskiljaktigheterna de två emellan, är de utsuddade nu? Kan man försonas utan att komma överens?
– Ja, absolut! Det är ju det som är försoning, säger Göran Skytte.
– Bot och försoning innebär inte alls att man behöver göra avkall på sina respektive åsikter. Det innebär inte att jag förväntar mig att KG Hammar skulle tycka och tänka som jag, och jag tror inte att KG Hammar för en sekund föreställer sig att jag plötsligt skulle ha ändrat mig och tycker och tänker som han gör.
Det handlar inte om en åsiktsgemenskap, betonar Göran, utan snarare om respekt och nyfikenhet i stället för disrespekt och självrättfärdighet.
– Vi öppnar dörrarna till olika rum, låser inte in oss i samma rum.”
Ronny Gilderskär

Kan man få bli lite glad?
Krönika av Carl-Erik Sahlberg
Ibland kan man bli så hemmablind att man inte ser det stora som sker omkring en. Eller man kan bli så deprimerad av vissa saker, som sker, att man inte ser det goda som ändå sker. Det slog mig för någon
dag sen, att det är egentligen fantastiskt vilka stora saker som skett de senaste 25 åren och som sker idag i den kristna världen och att jag får leva i den tiden och uppleva allt detta. Vilka saker? Ja många, men jag kom framför allt att tänka på fyra saker.

1. Kristendomens växt över världen
Vi har aldrig i världshistorien varit så många kristna som just i dag. Tack för er entusiasm! Det hade ju varit gott om det varit så år 1879 eller 1938 men nu är det som flest kristna 2013 – och då lever jag!

2. Den karismatiska kristendomens växt
Statistik säger ju – fråga mig inte hur man räknar ut det – att över 500 miljoner kristna världen över räknar sig som karismatiker, från katolska
kyrkan till tydliga pingstkyrkor. Det hade varit stort om det varit 500 000 – men 500 miljoner! Det är faktiskt världshistoriens största kristna väckelse – och då lever jag!

3. Kommunismens sammanbrott
Vem kunde ana, att ett bastant politiskt system som kommunismen med ateismen som ideologisk grundval nästan bara över en natt skulle kapsejsa! Om det hänt i Albanien hade det varit stort, om det hänt i Albanien och Bulgarien större men nu var det ett helt system med Sovjetunionen i spetsen som bara ramlade ihop. Och ateismen ramlade. Och nu sjunger de tidigare officiellt ateistiska ryssarna något i stil med det här:
Vårt heliga Ryssland, vårt älskade Ryssland!
Känn ära, vårt land, från sjö i syd till is i norr,
från skogarna och öppna fält, oefterhärmlig, beskyddad av Gud.
Den Gud, som man undervisade i skolorna inte fanns. Nu firas mässa på Röda torget i Moskva. Och det har jag fått uppleva!

4. Iraniers omvändelse till Kristus
Ingen vet hur många iranier världen över som blivit kristna de senaste åren men att säga ”massor” känns inte som en överdrift. Det vi då är med om är den största rörelse mot Kristus som någonsin hänt
i islams nästan 1400-åriga historia. Det hade varit roligt om det varit fjorton muslimska flyktingar i Marseille eller tjugotvå i Nigeria men nu är det ett muslimskt folk i rörelse mot Kristus. Det har aldrig tidigare hänt. Och just då lever jag – och får uppleva det.
Så på de senaste 25 åren har vi fått uppleva kristendomens enorma växt över världen, världshistoriens väckelse i form av den karismatiska
förnyelsen, ett gigantiskt ateistiskt system falla ihop och ett muslimskt folk i massor vända sig till Kristus. Inget av detta har tidigare hänt i
världshistorien. Nu händer det – och nu lever vi! Visst kan man få bli lite glad!
Carl-Erik Sahlberg
(Texten är tidigare publicerad i Världen idag)